![](/sites/default/files/grb-srb.png)
Republika Srbija
VRHOVNI KASACIONI SUD
Rev2 81/2019
12.02.2020. godina
Beograd
Vrhovni kasacioni sud, u veću sastavljenom od sudija: Slađane Nakić Momirović, predsednika veća, Dobrile Strajina i Marine Milanović, članova veća, u parnici tužilaca AA iz ... i BB iz ..., čiji je punomoćnik Goran Stamenić, advokat iz ..., protiv tužene Republike Srbije, Ministarstvo unutrašnjih poslova RS, čiji je zakonski zastupnik Državni pravobranilac, sa sedištem u Beogradu, radi naknade štete, odlučujući o reviziji tužioca izjavljenoj protiv presude Apelacionog suda u Beogradu Gž1 1843/18 od 09.08.2018. godine, u sednici održanoj 12.02.2020. godine, doneo je
R E Š E NJ E
PRIHVATA SE odlučivanje o reviziji tužilaca izjavljenoj protiv presude Apelacionog suda u Beogradu Gž1 1843/18 od 09.08.2018. godine, kao o izuzetno dozvoljenoj.
UKIDAJU SE presuda Apelacionog suda u Beogradu Gž1 1843/18 od 09.08.2018. godine u delu kojim je odlučeno o troškovima prevoza za dolazak i odlazak sa rada i troškovima postupka i presuda Osnovnog suda u Smederevu P1 249/16 od 29.09.2017. godine, u stavu drugom i trećem izreke, i u navedenom delu predmet vraća prvostepenom sudu na ponovno suđenje.
O b r a z l o ž e nj e
Presudom Apelacionog suda u Beogradu Gž1 1843/18 od 09.08.2018. godine, potvrđena je presuda Osnovnog suda u Smederevu P1 249/16 od 29.09.2017. godine, u delu kojim je odbijen tužbeni zahtev kojim su tužioci tražili da se obaveže tužena da im na ime neisplaćenih troškova prevoza za dolazak i odlazak sa rada, isplati pojedinačne mesečne iznose određene u izreci sa zakonskom zateznom kamatom (vremenski period, visina iznosa i datum dospeća određeni u izreci prvostepene presude); kao i u delu kojim je tuženi obavezan da tužiocima naknadi troškove parničnog postupka, a odbijen zahtev tužilaca za naknadu troškova drugostepenog postupka.
Protiv pravnosnažne presude donete u drugom stepenu, tužioci su izjavili reviziju zbog pogrešne primene materijalnog prava. Predložili su da se o reviziji odluči kao izuzetno dozvoljenoj, radi ujednačavanja sudske prakse.
Apelacioni sud u Beogradu je rešenjem R4 132/18 od 22.11.2018. godine, predložio odlučivanje o reviziji kao izuzetno dozvoljenoj.
Vrhovni kasacioni sud nalazi da su zbog potrebe ujednačavanja sudske prakse ispunjeni uslovi iz člana 395. Zakona o parničnom postupku („Sl. glasnik RS“, broj 125/04, 111/09) koji se primenjuje na osnovu člana 506. stav 1. ZPP („Sl. glasnik RS“, broj 72/11, 55/14, 87/18 i 18/20), za odlučivanje o reviziji tužioca, kao izuzetno dozvoljenoj, s obzirom da je pravni stav izražen u pobijanoj odluci, o pravu tužilaca na naknadu troškova prevoza za dolazak na rad i odlazak sa rada, suprotan pravnom shvatanju izraženom u pravnosnažnim odlukama i odlukama Vrhovnog kasacionog suda u predmetima sa činjeničnim stanjem i tužbenim zahtevom kao što je konkretan, na osnovu čega je odlučeno kao u stavu prvom izreke.
Ispitujući pobijanu presudu u smislu člana 399. ZPP, Vrhovni kasacioni sud je našao da je revizija osnovana.
U postupku nije učinjena bitna povreda parničnog postupka iz član 361. stav 2. tačka 9. ZPP na koju revizijski sud pazi po službenoj dužnosti.
Prema utvrđenom činjeničnom stanju, tužioci su u radnom odnosu kod tužene i njihovo mesto rada je u Policijskoj upravi u ... . Tužioci kao uniformisana lica bili su oslobođeni plađanja karata gradskim prevoznicima na području grada ... . Tužbom potražuju naknadu troškova prevoza za dolazak i povratak sa rada za period od decembra 2007. godine do decembra 2011. godine, jer im u navedenom periodu tužena nije platila ove naknade.
Kod ovako utvrđenog činjeničnog stanja, nižestepeni sudovi su odbili tužbeni zahtev nalazeći da tužici nisu dostavili dokaze da su se tuženoj obraćali pisanim zahtevom za naknadu troškova prevoza, što predstavlja uslov za ostvarivanje ovog prava, pa je u odsustvu zahteva za naknadu troškova prevoza i tužbeni zahtev tužioca neosnovan.
Osnovano se revizijom ukazuje da je materijalno pravo pogrešno primenjeno.
Odredbom člana 13. Zakona o državnim službenicima („Sl. glasnik RS“, br. 79/05 ... 104/09) propisano je da državni službenik ima pravo na platu, naknadu i druga primanja prema zakonu kojim se uređuju plate u državnim organima.
Prema članu 37. stav 1. Zakona o platama državnih službenika i nameštenika („Službeni glasnik RS“, br. 62/06 ... 99/10), državni službenik ima pravo na naknadu troškova za dolazak na rad i odlazak sa rada, za vreme koje je proveo na službenom putu u zemlji i inostranstvu, za smeštaj i ishranu dok radi i boravi na terenu i na naknadu troškova koji su izazvani privremenim ili trajnim premeštajem u drugo mesto rada, dok je stavom 2. istog člana propisano da uslovi za naknadu troškova, njihova visina i način na koji se ostvaruju propisuju se Uredbom Vlade.
Članom 2. stav 1. tačka 1. Uredbe o naknadi troškova i otpremnini državnih službenika i nameštenika („Sl. glasnik RS“, br. 98/07), propisano je da se državnom službeniku i namešteniku nadoknađuju troškovi prevoza za dolazak na rad i odlazak sa rada, dok je visina troškova regulisana odredbom člana 3. Uredbe, tako što je određeno da se državnom službeniku i namešteniku nadoknađuju troškovi prevoza za dolazak na rad i odlazak sa rada u visini cene mesečne pretplatne karte u gradskom, prigradskom, odnosno međugradskom saobraćaju.
Po oceni Vrhovnog kasacionog suda, pogrešan je zaključak nižestepenih sudova da tužioci nemaju pravo na naknadu troškova prevoza zato što nisu dostavili dokaze da su se tuženoj obratili zahtevom za naknadu troškova za dolazak i odlazak sa rada. Pravo zaposlenih na naknadu troškova za dolazak i odlazak sa rada nije uslovljeno podnošenjem zahteva i dokazivanjem da je zaposleni snosio ove troškove. Naime, pravo na naknadu troškova prevoza zasnovano je na neposrenoj primeni odredbe člana 37. Zakona o platama državnih službenika i nameštenika i člana 2. Uredbe o naknadi troškova i otpremnini državnih službenika i nameštenika, kojima nije propisana obaveza zaposlenog da za ostvarivanje zakonskog prava na naknadu troškova prevoza - rukovodiocu podnosi poseban zahtev. Pravo zaposlenog na naknadu troškova prevoza je zasnovano na neposrednoj primeni navedenog zakona i podzakonskog akta, pri čemu rukovodioci organa imaju diskreciono ovlašćenje da o tom pravu odlučuju posebnim rešenjem za svakog zaposlenog pojedinačno ili da im ove troškove isplaćuju bez donošenja takvih rešenja, zbog čega postojanje ili izostanak rešenja o priznavanju ovog prava nije od uticaja na obavezu tužene da zaposlenima isplaćuje troškove prevoza.
Imajući u vidu da nižestepeni sudovi, zbog pogrešne primene materijalnog prava nisu utvrdili visinu traženih naknada troškova za dolazak i odlazak sa rada, na način predviđen članom 3. Uredbe o naknadi troškova i otpremnini državnih službenika i nameštenika, činjenično stanje je ostalo nepotpuno utvrđeno. Zato su obe presude ukinute, a predmet vraćen prvostepenom sudu da u skladu sa primedbama iz ovog rešenja, dopuni dokazni postupak i pravilnom primenom materijalnog prava donese novu presudu.
Primenom člana 407. stav 2. ZPP, odlučeno je kao u izreci rešenja. Odluka o troškovima ukinuta je na osnovu člana 161. stav 3. ZPP.
Predsednik veća – sudija
Slađana Nakić Momirović,s.r.
Za tačnost otpravka
Upravitelj pisarnice
Marina Antonić