![](/sites/default/files/grb-srb.png)
Republika Srbija
VRHOVNI KASACIONI SUD
Rev2 3131/2020
23.12.2021. godina
Beograd
U IME NARODA
Vrhovni kasacioni sud, u veću sastavljenom od sudija: Jasminke Stanojević, predsednika veća, Spomenke Zarić i Biserke Živanović, članova veća, u parnici tužioca AA iz ..., čiji je punomoćnik Gordana Nišević Tadić, advokat iz ..., protiv tužene JMU „Radio-televizija Vojvodine“ Novi Sad, čiji je punomoćnik Siniša Novaković, advokat iz ..., radi isplate, odlučujući o reviziji tužioca izjavljenoj protiv presude Apelacionog suda u Novom Sadu Gž1 3922/19 od 30.07.2020. godine, u sednici veća održanoj 23.12.2021. godine, doneo je
P R E S U D U
ODBIJA SE, kao neosnovana, revizija tužioca izjavljena protiv presude Apelacionog suda u Novom Sadu Gž1 3922/19 od 30.07.2020. godine.
ODBIJA SE zahtev tužioca za naknadu revizijskih troškova.
O b r a z l o ž e nj e
Presudom Osnovnog suda u Novom Sadu P1 1981/18 od 12.09.2019. godine, stavom prvim izreke, usvojen je tužbeni zahtev. Stavom drugim izreke, obavezana je tužena da tužiocu na ime uvećane zarade za rad u smenama, za period od 01.05.2015. godine do 30.06.2018. godine, isplati iznos od 208.593,95 dinara, sa zakonskom zateznom kamatom na pojedinačno opredeljene iznose, bliže određene ovim stavom izreke. Stavom trećim izreke, obavezana je tužena da tužiocu naknadi troškove postupka u iznosu od 104.444,00 dinara, sa zateznom kamatom od dana izvršnosti presude do isplate.
Presudom Apelacionog suda u Novom Sadu Gž1 3922/19 od 30.07.2020. godine, stavom prvim izreke, preinačena je prvostepena presuda tako što je odbijen tužbeni zahtev tužioca kojim je tražio da se obaveže tužena da mu na ime uvećane zarade za rad u smenama za period od 01.05.2015. godine do 30.06.2018. godine, isplati iznos od 208.593,90 dinara, sa zakonskom zateznom kamatom na pojedinačno opredeljene iznose, kao i zahtev za naknadu troškova postupka. Stavom drugim izreke, obavezan je tužilac da tuženoj naknadi troškove parničnog postupka u iznosu od 67.172,00 dinara, sa zakonskom zateznom kamatom od izvršnosti presude do isplate.
Protiv pravnosnažne presude donete u drugom stepenu, tužilac je blagovremeno izjavio reviziju, zbog bitne povrede odredaba parničnog postupka i pogrešne primene materijalnog prava, sa predlogom da se o reviziji odluči kao o izuzetno dozvoljenoj, primenom člana 404. Zakona o parničnom postupku.
Revizija tužioca je dozvoljena primenom člana 403. stav 2. tačka 2. Zakona o parničnom postupku („Službeni glasnik RS“ br. 72/11 … 18/20), zbog čega nije bilo mesta oceni dozvoljenosti izuzetne revizije primenom člana 404. ZPP.
Ispitujući pobijanu presudu u smislu člana 408. u vezi člana 403. stav 2. tačka 2. ZPP, Vrhovni kasacioni sud je našao da revizija tužioca nije osnovana.
U postupku nije učinjena bitna povreda odredaba parničnog postupka iz člana 374. stav 2. tačka 2. ZPP, na koju revizijski sud pazi po službenoj dužnosti. Navode u reviziji kojima se ukazuje da je u postupku učinjena bitna povreda odredaba parničnog postupka iz člana 374. stav 2. tačka 12. ZPP , Vrhovni kasacioni sud nije cenio, jer se revizija iz ovog razloga ne može izjaviti u smislu člana 407. ZPP.
Prema utvrđenom činjeničnom stanju, tužilac je u radnom odnosu kod tužene počev od 03.08.1987. godine. Tužilac je prema zaključenom ugovoru o radu pod izmenjenim uslovima od 18.06.2015. godine, obavljao poslove „...“, a na osnovu Aneksa 1 ugovora o radu pod izmenjenim uslovima od 04.04.2017. godine poslove „...“. Članom 7. ugovora od 18.06.2015. godine ugovoreno je pravo tužioca na uvećanu zaradu prema elementima, u visini, na način i po postupku utvrđenim zakonom i opštim aktima poslodavca. Tužilac je u spornom periodu, za koji zahteva isplatu uvećane zarade za smenski rad, obavljao rad kontinuirano prema utvrđenom nedeljnom rasporedu sačinjenom od strane neposrednog rukovodioca, na taj način što je radio u dve smene i to u prvoj koja počinje od 05,30 – 06,00 časova i u drugoj koja je počinjala od 14,00 časova i završavala se u 22,00 časa, a izuzetno u 22,30 – 23,00 časa, dok je nedeljom druga smena počinjala u 16,00 časova i završavala se u 00,00 časova. Tužilac nikada nije radio treću smenu, koja je podrazumevala neprekidan rad noću od 22,00 do 06,00 časova sledećeg dana. Visina neisplaćene uvećane zarade po osnovu rada u smenama u spornom periodu, utvrđena je i opredeljena prema nalazu i mišljenju sudskog veštaka.
Polazeći od ovako utvrđenog činjeničnog stanja, prvostepeni sud je primenom člana 108. u vezi člana 63. Zakona o radu ocenio da je tužbeni zahtev osnovan. Prema datim razlozima, odredbe kolektivnih ugovora, koji su kod tuženog važili u spornom periodu, a kojima se pravo na uvećanu zaradu za rad u smenama od 26% od osnovice priznaje samo zaposlenima koji rade u tri odnosno četiri smene i to pod uslovom da raspored smena od njih zahteva da naizmenično rade neprekidno osam časova noću, utvrđuju nepovoljnije uslove rada od uslova utvrđenih zakonom, zbog čega nema mesta njihovoj primeni u konkretnom slučaju. Uvećanje zarade za smenski rad, ukoliko je predviđeno KU, se ne sme uslovljavati radom noću, jer je to protivno suštini instituta smenskog rada i definiciji smenskog rada Direktive Evropske unije iz 2003. godine, zbog čega tužiocu, prema stavu prvostepenog suda, pripada pravo na uvećanje zarade po osnovu smenskog rada u spornom periodu u iznosu utvrđenom iz nalaza i mišljenja sudskog veštaka.
Polazeći od utvrđenog činjeničnog stanja, drugostepeni sud je zaključio da je prvostepeni sud pogrešno primenio materijalno pravo, pa je preinačio prvostepenu odluku i odbio zahtev tužioca da mu tužena isplati na ime smenskog rada naznačene iznose. Naime, drugostepeni sud nalazi da Zakon o radu nije izričito priznao zaposlenima pravo na uvećanje zarade za rad u smenama, niti predvideo uslove za sticanje ovog prava, već je članom 108. stav 2. poslodavcima ostavio mogućnost utvrđenja ovog prava i konkretnih uslova za ostvarenje prava. Zaključenim ugovorom o radu predviđeno je pravo na uvećanu zaradu prema elementima u visini i na način u postupku utvrđenim zakonom i opštim aktom poslodavca. Zbog toga je drugostepeni sud stava da u konkretnom slučaju nema mesta tumačenju odredbi kolektivnih ugovora tuženog, već se one imaju primeniti onako kako glase, a to znači da tužilac ne ispunjava uslove predviđene odredbama kolektivnih ugovora tužene za uvećanje zarade po osnovu rada u smenama, jer nije radio u trećoj smeni i naizmenično neprekidno 8 časova noću.
Po oceni Vrhovnog kasacionog suda, suprotno navodima revizije, pobijana presuda je zasnovana na pravilnoj primeni materijalnog prava.
Prema članu 8. stav 1. Zakona o radu („Službeni glasnik RS” br. 24/2005 … 75/2014), kolektivni ugovor i pravilnik o radu (u daljem tekstu: opšti akt) i ugovor o radu ne mogu da sadrže odredbe kojima se zaposlenom daju manja prava ili utvrđuju nepovoljniji uslovi rada od prava i uslova koji su utvrđeni zakonom. Članom 9. istog zakona je propisano da će se primeniti odredbe zakona, ako opšti akt i pojedine njegove odredbe utvrđuju nepovoljnije uslove rada od uslova utvrđenih zakonom, a da su pojedine odredbe ugovora o radu kojima su utvrđeni nepovoljniji uslovi rada od uslova utvrđenih zakonom i opštim aktom, ništave.
Članom 108. stav 1. tačka 2. istog Zakona o radu, predviđeno je da zaposleni ima pravo na uvećanu zaradu u visini utvrđenoj opštim aktom i ugovorom o radu i to za rad noću, ako takav rad nije vrednovan pri utvrđivanju osnovne zarade -najmanje 26% od osnovice. Zakon o radu noveliranom odredbom člana 108. ne predviđa posebno pravo na uvećanje zarade po osnovu rada u smenama, ali je u smislu stava 4. istog člana poslodavcima ostavljena mogućnost da opštim aktima ili ugovorom o radu utvrde takvo pravo zaposlenima, što je tužena učinila svojim kolektivnim ugovorima važećim u spornom periodu, priznavajući pravo na uvećanje zarade po ovom osnovu u visini 26% od osnovice zaposlenima koji su radili u trećoj ili četvrtoj smeni, odnosno noću. Propisivanjem uslova za ostvarenje ovog prava opštim aktom poslodavca ne utvrđuju se nepovoljniji uslovi rada od uslova utvrđenih zakonom koji je u primeni u utuženom periodu.
Shodno navedenom, kako je prema utvrđenom činjeničnom stanju radno vreme tužioca u spornom periodu bilo takvo da je obavljao rad u dve smene, koje su trajale po osam sati, a da nije radio u trećoj i četvrtoj smeni i naizmenično neprekidno osam časova noću, to i po oceni Vrhovnog kasacionog suda tužilac ne ispunjava uslove predviđene odredbama Kolektivnih ugovora tužene za uvećanje zarade po osnovu rada u smenama, pa je postavljeni tužbeni zahtev neosnovan, kako je to pravilno zaključio drugostepeni sud.
Na osnovu iznetog, primenom člana 414. ZPP, odlučeno je kao u izreci. Zahtev tužioca za naknadu revizijskih troškova je odbijen, jer nije uspeo sa revizijom.
Predsednik veća - sudija
Jasminka Stanojević,s.r.
Za tačnost otpravka
upravitelj pisarnice
Marina Antonić