![](/sites/default/files/grb-srb.png)
Република Србија
ВРХОВНИ КАСАЦИОНИ СУД
Прев 1293/2022
22.09.2022. година
Београд
Врховни касациони суд, у већу састављеном од судија: Бранка Станића, председника већа, Татјане Матковић Стефановић, Татјане Миљуш, Јасмине Стаменковић и др Илије Зиндовића, чланова већа, у парници по тужби тужиоца АА ПР Самостална угоститељска радња ГИЛЕТОВО ЋОШЕ Прокупље, чији је пуномоћник Зоран Пешић, адвокат у ..., против туженог OTP BANKA SRBIJA AD Нови Сад, као правног следбеника Војвођанске банке АД Нови Сад, чији је пуномоћник др Немања Алексић, адвокат у ..., ради утврђења ништавости и исплате стеченог без основа, вредност предмета спора 8.640,00 динара, одлучујући о ревизији туженог, изјављеној против пресуде Привредног апелационог суда 11Пж 6490/21 од 14.04.2022. године, у седници већа одржаној дана 22. септембра 2022. године, донео је
Р Е Ш Е Њ Е
НЕ ДОЗВОЉАВА СЕ одлучивање о ревизији туженог изјављеној против пресуде Привредног апелационог суда 11Пж 6490/21 од 14.04.2022. године, као изузетно дозвољеној.
ОДБАЦУЈЕ СЕ као недозвољена ревизија туженог, изјављена против пресуде Привредног апелационог суда 11Пж 6490/21 од 14.04.2022. године.
О б р а з л о ж е њ е
Пресудом Привредног суда у Нишу 3П 369/2021 од 25.05.2021. године, у ставу првом изреке, усвојен је тужбени захтев тужиоца, те је утврђено да је ништава одредба члана 5. став 1. тачка 1. Уговора о кредиту број .. од 26.05.2015. године, закљученог између тужиоца, као корисника кредита и правног претходника туженог, којом је предвиђено да се корисник кредита обавезује да плати банци фиксну накнаду за одобравање кредита у висини од 3 % износа одобреног кредита, мин. 6.000,00 динара једнократно. У ставу другом изреке, обавезан је тужени да тужиоцу исплати износ од 8.640,00 динара, са законском затезном каматом од 27.05.2015. године до коначне исплате. У ставу трећем изреке, обавезан је тужени да тужиоцу накнади трошкове парничног поступка у висини од 27.300,00 динара.
Пресудом Привредног апелационог суда 11Пж 6490/21 од 14.04.2022. године, у ставу првом изреке одбијена је, као неоснована, жалба туженог па је потврђена у целости првостепена пресуда. У ставу другом изреке одбијен је захтев туженог за накнаду трошкова другостепеног поступка.
Против другостепене пресуде тужени изјављује ревизију, због погрешне примене материјалног права, позивајући се на одредбу члана 404. Закона о парничном поступку.
Оцењујући испуњеност услова за дозвољеност ревизије туженог, изјављене на основу члана 404. ЗПП (''Службени гласник РС'' бр. 72/11...18/20), Врховни касациони суд је нашао да у овој врсти спора не постоји потреба за уједначавањем судске праксе. Побијаном пресудом није одступљено од судске праксе. Изражено становиште другостепеног суда у складу је са правним ставом усвојеним на седници Грађанског одељења Врховног касационог суда, одржаној 22.05.2018. године и његовом допуном усвојеном на седници Грађанског одељења Врховног касационог суда, одржаној 16.09.2021. године. Наведеним правним ставом изречено је да банка има право на наплату трошкова и накнада банкарских услуга, па одредба уговора о кредиту којом се корисник кредита обавезује да банци плати трошкове кредита није ништава под условом да је понуда банке садржала јасне и недвосмислене податке о трошковима кредита. Трошкови које банка обрачунава приликом одобравања кредита, могу бити посебно исказани у уговору о кредиту као обавеза корисника кредита, било у процентуалном износу или у апсолутној вредности, али услов је да морају бити наведени у понуди банке тако јасно и недвосмислено да корисник кредита ниједног тренутка не буде доведен у заблуду о којим трошковима је реч. У ситуацији у којој нема доказа да је тужени поступио на описани начин и да је тужиоцу као кориснику кредита доставио понуду са потребном садржином, која претходи закључењу уговора, то представља његову несавесност која води ништавости имовинског права уговореног таквим поступањем у сопствену корист, због чега нема повреде правног става Врховног касационог суда. Погрешна примена материјалног права на коју у вези са тим ревидент указује, није основ за изузетну дозвољеност ревизије. Такође, у конкретном случају нема потребе за разматрањем правног питања од општег интреса, или правног питања у интересу равноправности грађана, као ни потребе за новим тумачењем права.
На основу члана 404. став 2. Закона о парничном поступку одлучено је у ставу првом изреке.
Врховни касациони суд је испитао дозвољеност изјављене ревизије применом одредбе члана 410. Закона о парничном поступку и нашао да ревизија туженог није дозвољена.
Тужилац је против туженог поднео тужбу дана 23.03.2021. године ради утврђења ништавости и исплате. Вредност предмета спора у конкретном случају износи 8.640,00 динара, што према средњем курсу Народне банке Србије на дан подношења тужбе износи 73,48 евра.
Одредбом члана 487. став 1. Закона о парничном поступку, прописано је да у поступку у привредним споровима, спорови мале вредности су спорови у којима се тужбени захтев односи на потраживање у новцу које не прелази динарску противвредност од 30.000 евра по средњем курсу Народне банке Србије на дан подношења тужбе. Према ставу 3. истог члана, као спорови мале вредности сматрају се и спорови у којима предмет тужбеног захтева није новчани износ, а вредност предмета спора коју је тужилац у тужби навео не прелази износ из става 1 овог члана.
Одредбом члана 479. став 6. наведеног закона, прописано је да у споровима мале вредности, против одлуке другостепеног суда није дозвољена ревизија.
У конкретном случају ради се о привредном спору мале вредности из одредбе члана 487. Закона о парничном поступку. Зато изјављена ревизија сходно одредби члана 479. став 6. истог Закона није дозвољена.
Из наведених разлога на основу члана 413. Закона о парничном поступку одлучено је као у ставу другом изреке решења.
Председник већа – судија
Бранко Станић,с.р.
За тачност отправка
Управитељ писарнице
Марина Антонић